Włosko-ukraińska dwujęzyczna książka
Il piccolo principe adesso era bianco di collera.
Маленький принц аж поблід із гніву:
«Da migliaia di anni i fiori fabbricano le spine. Da migliaia di anni le pecore mangiano tuttavia i fiori. «E non è una cosa seria cercare di capire perché i fiori si danno tanto da fare per fabbricarsi delle spine che non servono a niente? Non è importante la guerra fra le pecore e i fiori? Non è più serio e più importante delle addizioni di un grosso signore rosso?
— Мільйони років у квітів ростуть колючки. I мільйони років баранці все ж їдять квіти. То хіба це не поважна річ — зрозуміти, чому вони так стараються випустити колючки, які їм нічого не дають? Хіба це не важливіше і не поважніше, ніж рахунки червонопикого гладуна?
E se io conosco un fiore unico al mondo, che non esiste da nessuna parte, altro che nel mio pianeta, e che una piccola pecora può distruggere di colpo, così un mattino, senza rendersi conto di quello che fa, non è importante questo!»
I коли я знаю квітку, яка є єдина на світі і росте лише на моїй планеті, а якийсь баранець одного ранку з’їсть її, не тямлячи навіть, що він накоїв, це теж, по-твоєму, байдуже?
Arrossi, poi riprese:
Він зашарівся, потім озвався знову:
«Se qualcuno ama un fiore, di cui esiste un solo esemplare in milioni e milioni di stelle, questo basta a farlo felice quando Io guarda.
«E lui si dice: “Il mio fiore è là in qualche luogo.”
«Ma se la pecora mangia il fiore, è come se per lui tutto a un tratto, tutte le stelle si spegnessero! E non è importante questo!»
— Якщо ти любиш квітку, яка існує єдина на світі і лише на одній з мільйонів і мільйонів зірок, цього досить: милуєшся на зорі і чуєшся щасливий. Кажеш собі: «Десь там і моя квітка…» Але коли баранець її з’їсть, це все одно, мовби всі зорі раптово згасли! I це, по-твоєму, байдуже!
Non poté proseguire. Scoppiò bruscamente in singhiozzi. Era caduta la notte. Avevo abbandonato i miei utensili. Me ne infischiavo del mio martello, del mio bullone, della sete e della morte. Su di una stella, un pianeta, il mio, la Terra, c’era un piccolo principe da consolare! Lo presi in braccio. Lo cullai. Gli dicevo:
Він більше не міг нічого сказати. Він раптом заридав. Споночіло. Я відклав інструмент. Смішно було думати про молоток, про шуруп, про спрагу й смерть. На цій зірці, на планеті — на моїй планеті Земля — плакав маленький принц, і його треба було втішити! Я взяв його на руки і почав люляти. Я казав йому:
«Il fiore che tu ami non è in pericolo… Disegnerò una museruola per la tua pecora… e una corazza per il tuo fiore… Io…».
— Квітці, яку ти любиш, не загрожує ніяка небезпека… Я намалюю твоєму баранцеві обротьку… Намалюю для твоєї квітки броню… Я…
Non sapevo bene che cosa dirgli. Mi sentivo molto maldestro. Non sapevo come toccarlo, come raggiungerlo… Il paese delle lacrime è così misterioso.
Я вже й не тямив, що кажу. Я здавався собі страшенно незграбним. Не знав, як підійти до нього, як прихилити його до себе… Вона така загадкова, ота країна сліз.
VIII
РОЗДІЛ VIII
Imparai ben presto a conoscere meglio questo fiore. C’erano sempre stati sul pianeta del piccolo principe dei fiori molto semplici, ornati di una sola raggiera di petali, che non tenevano posto e non disturbavano nessuno. Apparivano un mattino nell’erba e si spegnevano la sera.
Незабаром я навчився краще розпізнавати ту квітку. На планеті маленького принца завше росли звичайні прості квіти — вони мали нерясно пелюсток, місця займали мало й нікого не турбували. Вони розпускалися вранці в траві, а надвечір никли.
Ma questo era spuntato un giorno, da un seme venuto chissà da dove, e il piccolo principe aveva sorvegliato da vicino questo ramoscello che non assomigliava a nessun altro ramoscello. Poteva essere una nuova specie di baobab.
А та квітка проклюнулась із насінини, занесеної невідомо звідки, і маленький принц викохував той пагінчик, такий неподібний до інших билинок. А що, як це якась одміна баобаба?
Ma l’arbusto cessò presto di crescere e cominciò a preparare un fiore. Il piccolo principe, che assisteva alla formazione di un bocciolo enorme, sentiva che ne sarebbe uscita un’apparizione miracolosa, ma il fiore non smetteva più di prepararsi ad essere bello, al riparo della sua camera verde.
Та кущик незабаром перестав рости, і на ньому виліз пуп’янок. Маленький принц ізроду не бачив ще таких буйних пуп’янків і відчував, що от-от станеться якесь диво. Одначе квітка, схована в своїй зеленій світличці, ще не була готова, вона все чепурилася.
Sceglieva con cura i suoi colori, si vestiva lentamente, aggiustava i suoi petali ad uno ad uno. Non voleva uscire sgualcito come un papavero. Non voleva apparire che nel pieno splendore della sua bellezza. Eh, sì, c’era una gran civetteria in tutto questo!
Старанно добирала барви. Вона виряджалася поволі, приміряючи одну по одній пелюстки. Вона не хотіла виходити скуйовджена, як самосійний мак. Вона хотіла показатись у всій своїй пишноті. Авжеж, вона була така чепурушка!
La sua misteriosa toeletta era durata giorni e giorni. E poi, ecco che un mattino, proprio all’ora del levar del sole, si era mostrato.
Таємниче вбирання тривало багато днів. Аж от якось уранці, тільки встало сонце, квітка розпустилась.
E lui, che aveva lavorato con tanta precisione, disse sbadigliando:
Як дбайливо вона готувалася, стільки поралася, а нині, позіхаючи, сказала:
«Ah! mi sveglio ora. Ti chiedo scusa… sono ancora tutto spettinato…»
— Ох! Я ледве прокинулась!.. Даруйте мені… Я ще зовсім не зачесана…
Il piccolo principe allora non poté frenare la sua ammirazione:
Маленький принц не тямився од захвату:
«Come sei bello!»
— Яка ви гарна!
«Vero», rispose dolcemente il fiore, «e sono nato insieme al sole…»
— Правда? — тихо озвалася квітка.— I народилась я разом із сонцем…
Il piccolo principe indovinò che non era molto modesto, ma era così commovente!
Маленький принц, звісно, здогадався, що красуня не надто скромна, зате вона була така прегарна!
«Credo che sia l’ora del caffè e latte», aveva soggiunto, «vorresti pensare a me…»
— Здається, пора снідати, — додала вона по хвилі.— Прошу, потурбуйтесь про мене…
E il piccolo principe, tutto confuso, andò a cercare un innaffiatoio di acqua fresca e servi al fiore la sua colazione.
Збентежений маленький принц розшукав поливальницю й полив квітку.
Così l’aveva ben presto tormentato con la sua vanità un poco ombrosa. Per esempio, un giorno, parlando delle sue quattro spine, gli aveva detto:
Скоро з’ясувалося, що красуня гордовита й вередлива, і маленький принц попомучився з нею. Якось, мовлячи про свої чотири колючки, вона заявила йому:
«Possono venire le tigri, con i loro artigli!»
— Хай приходять хоч тигри пазуристі — не страшно!
«Non ci sono tigri sul mio pianeta», aveva obiettato il piccolo principe, «e poi le tigri non mangiano l’erba».
— На моїй планеті тигри не водяться, — відказав маленький принц, — а потім тигри не їдять трави.
«Io non sono un’erba», aveva dolcemente risposto il fiore.
— Я не трава, — стиха кинула квітка.
«Scusami…»
— О, пробачте…
«Non ho paura delle tigri, ma ho orrore delle correnti d’aria… Non avresti per caso un paravento?»
— Тигрів я не боюся, зате терпіти не можу протягів. У вас немає ширми?
«Orrore delle correnti d’aria?
«È un po’ grave per una pianta», aveva osservato il piccolo principe. «È molto complicato questo fiore…»
«Не може терпіти протягів… для рослини кепсько, — подумав маленький принц.— З цією квіткою морока та й годі…»
«Alla sera mi metterai al riparo sotto a una campana di vetro. Fa molto freddo qui da te… Non è una sistemazione che mi soddisfi. Da dove vengo io…»
— Увечері накрийте мене ковпаком. У вас тут надто холодно. Дуже незатишна планета. Там, звідки я прибула…
Ma si era interrotto. Era venuto sotto forma di seme. Non poteva conoscere nulla degli altri mondi. Umiliato di essersi lasciato sorprendere a dire una bugia così ingenua, aveva tossito due o tre volte, per mettere il piccolo principe dalla parte del torto…
I затнулася. Її занесло сюди ще зернинкою. Вона нічого не могла знати про інші світи. Навіщо брехати, коли тобі так легко завдати брехню! Красуня знітилася і кахикнула раз-другий — хай маленький принц відчує свою провину.
«E questo paravento?…»
— То де ж та ширма?
«Andavo a cercarlo, ma tu mi parlavi!»
— Я збирався саме по неї піти, але ж ви говорили до мене!
Allora aveva forzato la sua tosse per fargli venire dei rimorsi.
Тоді вона закахикала дужче — вирішила покарати його гризотами сумління.
Così il piccolo principe, nonostante tutta la buona volontà del suo amore, aveva cominciato a dubitare di lui. Aveva preso sul serio delle parole senza importanza che l’avevano reso infelice.
Отож маленький принц, хоч він і любив прегарну квітку, пройнявся якоюсь недовірою. Порожні необов’язкові слова він узяв близько до серця і відчув себе нещасливим.
«Avrei dovuto non ascoltarlo», mi confidò un giorno, «non bisogna mai ascoltare i fiori. Basta guardarli e respirarli. Il mio, profumava il mio pianeta, ma non sapevo rallegrarmene. Quella storia degli artigli, che mi aveva tanto raggelato, avrebbe dovuto intenerirmi».
— Не треба було слухати її, — довірливо мовив він мені якось.— Ніколи не треба слухати квітів. Треба просто милуватися ними і дихати їхніми пахощами. Моя квітка напахтила всю мою планету, а я не умів нею тішитися. Оті балачки про тигрячі пазурі… вони б мали зворушити мене, а я розгнівався…
E mi confidò ancora:
А ще він признавався:
«Non ho saputo capire niente allora! Avrei dovuto giudicarlo dagli atti, non dalle parole. Mi profumava e mi illuminava. Non avrei mai dovuto venirmene via! Avrei dovuto indovinare la sua tenerezza dietro le piccole astuzie. I fiori sono così contraddittori! Ma ero troppo giovane per saperlo amare».
— Тоді я ще нічого не розумів! Треба було зважати не на слова, а на діла. Вона впоювала мене своїм ароматом, ряхтіла, як сонце. То чом би я мав від неї тікати? Адже за тими її нелукавими хитрощами я мав би вгадати ніжність. Квіти-бо такі свавільні! Але я був занадто молодий, щоб уміти любити.
IX
РОЗДІЛ IX
Io credo che egli approfittò, per venirsene via, di una migrazione di uccelli selvatici. Il mattino della partenza mise bene in ordine il suo pianeta. Spazzò accuratamente il camino dei suoi vulcani in attività. Possedeva due vulcani in attività. Ed era molto comodo per far scaldare la colazione del mattino.
Мені здається, що він утік з мандрівними птахами. Вранці того дня ретельно попорав свою планету. Дбайливо прочистив діючі вулкани. Два вулкани в нього діяли. На них було дуже зручно розігрівати сніданок.
E possedeva anche un vulcano spento. Ma, come lui diceva, «non si sa mai» e così spazzò anche il camino del vulcano spento. Se i camini sono ben puliti, bruciano piano piano, regolarmente, senza eruzioni. Le eruzioni vulcaniche sono come gli scoppi nei caminetti.
А ще він мав один погаслий вулкан. Але, сказав він собі, мало що може статися! Отож він прочистив і згаслий вулкан. Добре прочищені вулкани горять тихо й рівно, без виверження. Виверження вулкана — все одно що пожежа в комині, як там загориться сажа.
È evidente che sulla nostra terra noi siamo troppo piccoli per poter spazzare il camino dei nostri vulcani ed è per questo che ci danno tanti guai.
Земляни, звісно, вулканів не прочистять: для цього ми замалі. Тим-то вони й завдають нам стільки лиха.
Il piccolo principe strappò anche con una certa malinconia gli ultimi germogli dei baobab. Credeva di non ritornare più. Ma tutti quei lavori consueti gli sembravano, quel mattino, estremamente dolci.
Зажурений маленький принц вирвав також останні пагінці баобабів. Він гадав, що ніколи більше не вернеться. Але того ранку звична праця здавалася йому такою любою.
E quando innaffiò per l’ultima volta il suo fiore, e si preparò a metterlo al riparo sotto la campana di vetro, scopri che aveva una gran voglia di piangere.
А коли востаннє полив квітку й лагодився накрити її ковпаком, йому навіть збиралося на плач.
«Addio», disse al fiore.
— Прощавайте, — мовив він квітці.
Ma il fiore non rispose.
Красуня не відповіла.
«Addio», ripeté.
— Прощавайте, — сказав він ще раз.
Il fiore tossi. Ma non era perché fosse raffreddato.
Вона кахикнула. Не від застуди.
«Sono stato uno sciocco», disse finalmente, «scusami, e cerca di essere felice».
— Я була нерозумна, — озвалася нарешті квітка.— Даруй мені. I спробуй бути щасливим.
Fu sorpreso dalla mancanza di rimproveri. Ne rimase sconcertato, con la campana di vetro per aria. Non capiva quella calma dolcezza.
I ні слова докору. Маленький принц був вражений. Стояв, збентежений і знічений, з скляним ковпаком у руці. Не розумів, звідки ця погідна ніжність.
«Ma sì, ti voglio bene», disse il fiore, «e tu non l’hai saputo per colpa mia. Questo non ha importanza, ma sei stato sciocco quanto me. Cerca di essere felice. Lascia questa campana di vetro, non la voglio più».
— Авжеж, я люблю тебе, — почув він.— Моя вина, що ти цього не знав. Але це пусте. Ти був такий самий дурненький, як і я. Спробуй знайти свою долю… Облиш цей ковпак, він уже мені не потрібний.
«Ma il vento…»
— А вітер…
«Non sono così raffreddato. L’aria fresca della notte mi farà bene. Sono un fiore».
— Не так я вже й застуджена… Нічна прохолода піде мені на користь. Я ж квітка.
«Ma le bestie…»
— А звірята…
«Devo pur sopportare qualche bruco se voglio conoscere le farfalle, sembra che siano così belle. Se no chi verrà a farmi visita? Tu sarai lontano e delle grosse bestie non ho paura. Ho i miei artigli».
— Слід перетерпіти, коли заведеться дві-три гусениці: я ж хочу познайомитися з метеликами. Здається, вони прегарні. Та й хто ж мене провідуватиме? Ти-бо будеш далеко. А великих звірів я не боюся. Я теж пазуриста.
E mostrava ingenuamente le sue quattro spine. Poi continuò:
I простодушно показала свої чотири шпичаки. Потім додала:
«Non indugiare così, è irritante. Hai deciso di partire e allora vattene».
— Та не барися, це мене дратує. Намислив іти, то йди.
Perché non voleva che io lo vedessi piangere. Era un fiore così orgoglioso…
Бо не хотіла, аби маленький принц бачив, як вона плаче. То була дуже гонориста квітка…
X
РОЗДІЛ X
Il piccolo principe si trovava nella regione degli asteroidi 325, 326, 327, 328, 329 e 330. Cominciò a visitarli per cercare un’occupazione e per istruirsi.
Найближче до планети маленького принца були астероїди 325, 326, 327, 328, 329 і 330. Спершу він вирушив туди: треба ж знайти якесь діло та й чогось навчитися.
Il primo asteroide era abitato da un re. Il re, vestito di porpora e d’ermellino, sedeva su un trono molto semplice e nello stesso tempo maestoso.
На першім астероїді жив король. Убраний у шарлат і горностай, він сидів на престолі — дуже простому, а все ж величному.
«Ah! ecco un suddito», esclamò il re appena vide il piccolo principe.
— А ось і підданець! — гукнув король, угледівши маленького принца.
E il piccolo principe si domandò: «Come può riconoscermi se non mi ha mai visto?»
«Звідки він може мене знати, — подумав собі маленький принц.— Він же мене зроду не бачив!»
Non sapeva che per i re il mondo è molto semplificato. Tutti gli uomini sono dei sudditi.
Він не відав, що світ для королів дуже спрощений. Для них усі люди — підданці.
«Avvicinati che ti veda meglio», gli disse il re che era molto fiero di essere finalmente re per qualcuno.
— Підійди, щоб я тебе краще роздивився, — мовив король, пишаючись, що може нарешті над кимось королювати.
Il piccolo principe cercò con gli occhi dove potersi sedere, ma il pianeta era tutto occupato dal magnifico manto di ermellino. Dovette rimanere in piedi, ma era tanto stanco che sbadigliò.
Маленький принц роззирнувся, шукаючи, куди б сісти, але пишна горностаєва керея окривала цілу планету. Отож він зостався стояти і, стоячи, позіхнув з утоми.
«È contro all’etichetta sbadigliare alla presenza di un re», gli disse il monarca, «te lo proibisco».
— Етикет не дозволяє позіхати перед монархом, — вирік король.— Я забороняю тобі позіхати.
«Non posso farne a meno», rispose tutto confuso il piccolo principe. «Ho fatto un lungo viaggio e non ho dormito…»
— Не можу стриматися, — відказав маленький принц, страшенно знічений.— Я здорожився і зовсім не спав.
«Allora», gli disse il re, «ti ordino di sbadigliare. Sono anni che non vedo qualcuno che sbadiglia, e gli sbadigli sono una curiosità per me. Avanti! Sbadiglia ancora. È un ordine».
— Ну, тоді наказую тобі позіхати, — сказав йому король.— Я багато років не бачив, щоб хтось позіхав. Мені це навіть цікаво. Тож позіхай ще. Це моє повеління.
«Mi avete intimidito… non posso più», disse il piccolo principe arrossendo.
— Це мене лякає… більше не можу…— відповів маленький принц і весь зашарівся.
«Hum! hum!» rispose il re. «Allora io… io ti ordino di sbadigliare un po’ e un po’…»
— Гм… гм… Тоді…— озвався король, — тоді я велю тобі то позіхати, то…
Borbottò qualche cosa e sembrò seccato.
Король аж запинався і, здається, навіть розсердився.
Perché il re teneva assolutamente a che la sua autorità fosse rispettata. Non tollerava la disubbidienza. Era un monarca assoluto. Ma siccome era molto buono, dava degli ordini ragionevoli.
Бо для короля найважливіше, щоб його шанували. Непослуху він не стерпів би. Був то абсолютний монарх. Але він був дуже добрий і тому давав тільки розумні накази.
«Se ordinassi», diceva abitualmente, «se ordinassi a un generale di trasformarsi in un uccello marino, e se il generale non ubbidisse, non sarebbe colpa del generale. Sarebbe colpa mia».
«Якби я, — любив казати він, — якби я звелів своєму генералові перекинутися морською чайкою, а генерал не виконав би мого наказу, то це була б не його провина. Винен був би я».
«Posso sedermi?» s’informò timidamente il piccolo principe.
— Можна сісти мені? — несміливо спитав маленький принц.
«Ti ordino di sederti», gli rispose il re che ritirò maestosamente una falda del suo mantello di ermellino.
— Велю тобі: сідай! — одрік король і велично підгорнув полу своєї горностаєвої киреї.
Il piccolo principe era molto stupito. Il pianeta era piccolissimo e allora su che cosa il re poteva regnare?
Одне вражало маленького принца: планетка така манюсінька. Над ким же владарює король?
«Sire», gli disse, «scusatemi se vi interrogo…»
— Ваша величносте, — мовив він, — можна вас запитати…
«Ti ordino di interrogarmi», si affrettò a rispondere il re.
— Велю тобі: запитуй! — квапливо сказав король.
«Sire, su che cosa regnate?»
— Ваша величносте… чим ви правите?
«Su tutto», rispose il re con grande semplicità.
— Усім, — дуже просто одказав король.
«Su tutto?»
— Усім?
Il re con un gesto discreto indicò il suo pianeta, gli altri pianeti, e le stelle.
Король скромним жестом показав на свою планету, а також на інші планети й зірки.
«Su tutto questo?» domandò il piccolo principe.
— I всім цим ви правите? — перепитав маленький принц.
«Su tutto questo…» rispose il re.
— Усім, — одрік король.
Perché non era solamente un monarca assoluto, ma era un monarca universale.
Він-бо був не лише абсолютний монарх, а й цар усесвітній.
«E le stelle vi ubbidiscono?»
— I зірки скоряються вам?
«Certamente», gli disse il re. «Mi ubbidiscono immediatamente. Non tollero l’indisciplina».
— Авжеж, — притакнув король.— Зірки виконують мої повеління негайно. Непослуху я не потерплю.
Un tale potere meravigliò il piccolo principe. Se l’avesse avuto lui, avrebbe potuto assistere non a quarantatre, ma a settantadue, o anche a cento, a duecento tramonti nella stessa giornata, senza dover spostare mai la sua sedia!
Така могутність викликала в маленького принца захват. От би йому таку владу, тоді б він зміг милуватися заходом сонця не сорок три рази на день, а сімдесят два, а то й сто, і двісті разів, і навіть стільця не пересуваючи!
E sentendosi un po’ triste al pensiero del suo piccolo pianeta abbandonato, si azzardò a sollecitare una grazia dal re:
Згадавши свою покинуту планетку, він трошки зажурився і зважився попросити в короля:
«Vorrei tanto vedere un tramonto… Fatemi questo piacere… Ordinate al sole di tramontare…»
— Я б хотів подивитись, як сідає сонце… Зробіть мені ласку… Звеліть сонцеві зайти…